Počeo sam da snimam filmove kao dete.
Sećam se perioda kad sam hteo da odustanem od sna
da postanem reditelj. Imao sam oko 16 godina.
U grad je stigao "Lorens od Arabije". Svi su govorili o njemu.
Prvi sam put sam sedeo na VIP sedištu po višoj ceni
i gledao 70- milimetarsku projekciju sa stereo zvukom.
Kada se film završio, više nisam hteo da budem reditelj
jer je lestvica postavljena previsoko.
Scena kada se pogleda u nožu nakon što su mu dali opremu.
Misli da je sam. Hoda okolo, smeje se,
posmatra se u senci koju prozračni burnus stvara na pesku.
To je odličan trenutak. I kasnije, kada pobede Turke,
pokriven je krvlju, drži nož u istom položaju kao u najboljim danima.
Gleda sebe i ono šta je postao. Tada sam prvi put shvatio
da u filmu postoje teme koje nisu narativne
nego karakterne i lične.
Dejvid Lin je stvorio portret i okružio ga epskom akcijom,
ali u srcu i srži "Lorensa od Arabije" se nalazi pitanje "ko sam".
Imao sam duboku reakciju na snimanje filmova.
Vratio sam se posle nedelju dana i opet pogledao film.
I nedelju dana posle toga. I još jednom.
Shvatio sam da nema povratka.
Odlučio sam da ću se time baviti ili umreti pokušavajući.
To će postati ostatak mog života.
SPILBERG
Trebalo bi da bude malo niže, savršeno.
Kamera treba da ide desno. Još...
Nervozan sam svaki put kada krenem na novu scenu,
kao kod pisanja zadatka u školi. Nisam još čuo tekst.
Ne znam šta ću misliti kad čujem tekst, šta ću reći glumcima...
Ne znam gde ću postaviti kameru. Svaki put je isto.
Ali to je najbolji osećaj na svetu. Reći ću vam zašto.
Što sam samouvereniji i sigurniji oko nečega, manje ću se truditi.
Ako nešto smatram problematičnim u pričanju priče,
radiću prekovremeno da obavim posao kvalitetno.
Ne znam isplati li se.
Mrzim osećanje nervoze, ali moram da ga osećam.
U ovom trenutku ne znam šta radim. A kada se to graniči s panikom,
dobijam odlične ideje. Ako se osećam sateranim u ugao,
veća je nagrada kad uspem da se iskobeljam.
Sviđa mi se. Sledeći kadar.
Jesi li videla?
Sećam se kada je Stiven snimao "Ajkulu".
Gradom se počelo pričati
i "Los Anđeles Tajms" je napisao da će film biti katastrofa.
"Ajkulu" su počeli da snimaju 2. maja. Mene su uzeli 3. maja.
Nisu imali scenario, ajkulu ni glumačku ekipu.
Scenario nije bio fiksan. Menjali smo ga 12 časova pre snimanja.
Zastrašujuće je za reditelja
kada ne zna hoće li sledećeg jutra moći da podeli ekipi stranice.
Ne možemo sada da snimamo. Čekajte.
Ovo mi je drugi dan na moru. Imam još 54 dana.
Ako preživim ovo, naučiću mnogo. Za sada mogu samo da kažem
da je dvostruko sporije snimati na moru nego na kopnu.
Studio još nikad nije snimao na okeanu.
Snimali bi na jezeru ili u studijskom bazenu,
napravili bi minijaturne brodove... Sve bi bilo mnogo lakše.
Ne bi vam bilo hladno ni mokro.
Ali Stiven je rekao da će snimati na otvorenom okeanu. - Zvuk!
To je trebalo da bude triler zasnovan na ljudima kao vi i ja
koji se bore protiv nečega na način koji ne mogu ni da pojme.
Tome je potrebna autentičnost koju snimanje u studiju ne bi pružilo.
Za mene nije bilo povratka. Morali smo da snimamo na okeanu.
Mislio sam da će biti mačji kašalj, ali nisam znao ništa o plimi,
strujama, kako vetar utiče na vodu,
kako boja neba menja boju vode, kako se ništa ne podudara...
To je bila jedna noćna mora za drugom.
Nisam mislio da ćemo uspeti da završimo film.
Pretpostavio sam da će mi dati otkaz.
Izolovani smo usred okeana, dvadeset kilometara od obale.
Svakog dana je tehnologija bila važnija od umetnosti.
Snimili bismo scenu, umetnički vrednu,
ali ne biste mogli da je prepoznate od truda.
Usamljena je stvar držati se cele priče u glavi,
oko toga mi niko ne može pomoći.
Moram da je vidim pre nego što je snimim.
Zato je "Ajkula" bila zastrašujuća jer dugo nisam mogao da vidim priču.
Pre snimanja sam upoznao Henrija Hataveja.
Bio je žestoki holivudski reditelj.
Rekao je: "Biće trenutaka kada ćeš doći na set, a nećeš znati šta radiš.
To se događa svima nama. Tu tajnu moraš da čuvaš životom.
Niko ne sme da vidi da si nesiguran.
Sakrij to od svih ili ćeš izgubiti poštovanje."
Akcija. - Dobro svetlo. - Akcija, Roj.
Mogu ja da kormilarim. Dođi ti da bacaš ovo govno.
Spuštaj ga.
Sve se raspadalo. Prvi put kada smo testirali ajkulu,
potonula je. - Digao bi se iz vode i uradio ovo.
Znao sam da će nam trebati tri ili četiri nedelje da je popravimo.
Morali smo da napravimo nešto što neće pokazati ajkulu,
ali što će dati osećanje da je blizu.
Burad su bila bogom dana jer nisam morao da pokažem ajkulu
sve dok su burad u blizini.
Ono što ne vidite je strašnije od onoga što vidite.
Scenario je bio prepun ajkule,
ali je u filmu nema mnogo.
Da je ajkula bila vidljiva,
to bi promenilo celu psihologiju iskustva.
Kada začujete tu muziku,
već ste uslovljeni mišlju da je ajkula blizu.
Kada je muzika tiha, ajkula je daleko.
Neposredno pre napada, muzika je vrlo glasna.
Mogli smo da reklamiramo prisustvo ajkule ili njen stav
sa nekoliko nota.
Anksiozni ste, a uopšte ne vidite ajkulu.
To vas istinski plaši.
Čarli, veruj mi. Nemoj se osvrtati, samo plivaj. Plivaj!
Hajde, bravo.
Savršena vežba napetosti u tehnici za koju bi svaki sineasta ubio.
Znao sam da šokiram publiku svaki put kada bi ih nešto iznenadilo.
Kao Hičkok, on zna kako da budete na ivici sedišta.
Ne pokazuje vam ono što hoćete da vidite.
Dobijete to kada on to hoće.
Voli da muči publiku.
Je li ikad bio na psihoanalizi?
Jedan, dva, tri, četiri...
Kada sam bio mali, bojao sam se svega.
Jedan, dva, tri...
Pored prozora se nalazilo drvo. Bilo je zastrašujuće.
Jedan, dva... - Bio sam pun straha da
mi je trebalo da ga isteram iz sebe.
Ima li bolje publike od moje tri sestre da se rešim svojih demona?
Zatvarao bi nas u ormar s lobanjom
na koju je kapao vosak različitih boja. Izgledalo je kao krv.
Stavio bih jednoj povez na oči i zatvorio u ormar.
Telom bih pritisnuo vrata. Skinule bi povez,
a ja bih sedeo i slušao vriske.
I sada mislim da je to bilo super.
Trebalo bi da kažem, mrzim sebe zbog toga, ali nije tako. Bilo je zabavno.
U početku je plašio samo nas, ali kroz filmove može da plaši sve.
"Hit leta je 'Ajkula', priča o smrtonosnoj beloj ajkuli.
Film se poklopio sa sezonom godišnjih odmora
zbog većeg uticaja. Neki gledaoci sada vide fantomske ajkule
svaki put kada se približe vodi."
Sećam se premijere "Ajkule". Bio sam sa Stivenom.
Rekao je: "Idemo da vidimo red."
Gledali smo redove u Vestvudu. Rekao sam: "To je to.
To će biti velika promena."
Bila sam s njim u autu. Bio je vrlo nervozan ali uzbuđen.
Auto je skrenuo, a iza ugla je bio red. Auto je vozio dalje,
a ljudi su i dalje stajali u redu. Bio je van sebe.
To je bio trenutni uspeh.
Njegov život se promenio za tih nekoliko minuta.
Imao je oko 25 godina.
"Ajkula" je zaradila trostruko više od budžeta.
Snimili smo film za 159 dana. Trebalo je da se snima 55 dana.
Stvarno sam mislio da mogu da ga snimim za 55 dana.
Stiven je protresao kosti Holivuda.
"Ajkula" je zaradila više od bilo kog drugog filma do tada.
Uspeh filma mi je promenio život.
Dobio sam priliku da biram koje ću filmove režirati.
"Ajkula" je bila karta za moju budućnost.
"Sada ćete upoznati sineastu
koji je filmsku publiku protresao do temelja. Jeste li uzbuđeni?
Pozdravite gospodina Stivena Spilberga.
Kada ste počeli da se zanimate za filmove?
Kada sam bio trinaestogodišnji klinac. - Već tada? - Da, rano.
Nisam to shvatao toliko ozbiljno. Nisam shvatao da pre
mene postoji pedesetogodišnja tradicija snimanja filmova.
Živeo sam u Feniksu u Arizonu
gde možete da slušate kako kaktusi rastu ako nemate boljeg posla.
Zato sam uzeo kameru i pritom učio osnove."
Hteo sam da imam ispunjeno detinjstvo iz snova.
Tata je bio genije za računare koji je radio u timu
koji je 1950. razvio prvi komercijalni računar.
Često su mu nudili poslove pa smo se često selili,
ali sam godine razvoja proveo u Feniksu.
Otac je bio Amerikanac koji je vredno radio.
Ponekad bi radio šest dana nedeljno, dolazio kasno...
Njegova karijera je zahtevala da bude odvojen od porodice.
A mama je bila Petar Pan. Bila nam je kao sestra, a ne roditelj.
Bila nam je najbolja prijateljica, a ne starateljka.
Uvaljivala se u nevolje kao mi.
Stiv je smatrao da porodica treba da bude
kao porodice iz serije "Otac zna najbolje".
Nismo bili uobičajena porodica. - Bili smo boemi
koji odrastaju u predgrađu.
Jednog dana sam otišla u prodavnicu kućnih ljubimaca.
Tamo je bio majmun u kavezu u ovom položaju.
Prodavac je rekao da umire.
Odvojili su ga od majke i bio je depresivan.
Dovezla sam se kući u "džipu" sa velikim kavezom
u kome je bio majmun. Sećam se da su deca podivljala.
Veoma su se bojali. Stiv je rekao:
"U normalnoj porodici deca pitaju mamu mogu li da dobiju majmuna,
a mama kaže: 'Jeste li ludi?'"
Kada čujem priče o tome što sam sve radila,
pomislim da je to bilo suludo. - Jeste li vi mislili da je luda?
Ja sam voleo majmuna.
Kao dete sam mnogo vremena proveo gledajući televiziju,
slušajući filmsku muziku ili samo posmatrajući oblake.
Tata se uvek ljutio zbog toga. Nije hteo da dobijam trojke,
ali me škola nije privlačila.
Stiv je bio oprezno dete, donekle neodlučno.
Nije bio kao ostala deca u komšiluku.
Nije bio snažne građe. Vršnjaci su mu se često rugali.
To je bilo teško.
Većina mojih demona su bile rane koje sam naneo sam sebi.
Moji osećanja, način na koji sam video sebe,
nisam imao mnogo samopoštovanja...
Bio sam usamljen.
Mislim da to objašnjava zašto je i kako počeo da snima filmove.
Toje bilo izražavanje, ali i način bekstva, upoznavanja ljudi
ili druženja s devojkama s kojim inače ne biste mogli da se družite.
Našao je značenje i svrhu.
Kamera je bila moje pero. Pisao sam priče kroz sočivo.
Kada sam mogao da kažem "akcija" i "rez",
zadobio sam kontrolu nad životom.
Voleo sam filmove kao što su "Pesak Ivo Džime",
"Leteći tigrovi" i "Bojište",
filmove koje bih gledao na televiziji.
Gledao bih ih iznova i iznova. Dosta su uticali na mene.
Moji prvi filmovi su bile priče o II svetskom ratu.
Imali smo aerodrom s gomilom aviona iz II svetskog rata.
Snimio bih druga s prstom na upravljaču
i ubacio 8- milimetarske snimke borbi.
Džon Ford ih je mnogo snimio.
Snimio sam film koji je izgledao kao da je imao visok budžet.
I imao ga je jer su to stvarni događaji.
Ako pogledate te filmove, vidite sposobnost pričanja priče bez reči.
Korišćenje primitivnih efekata je bilo spektakularno.
Udarci metaka su bile klackalice s prašinom na koje bi glumci stali
i lansirali prašinu u vazduh.
Radio je logične stvari. Videli biste putanju. U srži tih filmova,
uprkos tome što su snimani 8- milimetarskom kamerom,
nalazi se glas istog sineaste.
Nisam znao hoću li imati karijeru ili kuda će me to odvesti.
Znao sam samo da sam ispunio vreme
i da mi je to pružalo mnogo zadovoljstva.
Nakon što bih snimio jedan film, odmah bih
poželeo da snimim novi jer sam se dobro osećao.
Ali kada bih imao previše vremena za razmišljanje,
opet bih čuo strašne glasove.
Nije bilo zabavno biti ja između ideja i projekata.
Priča se da je mladi Stiven bio kao fantom u operi
i opsedao "Juniverzal Stjudios".
Ne da bi došao tamo.
Ukrcao bih se na autobus za obilazak studija.
U nekom trenutku dobijete pauzu za toalet.
Ja ne bih izašao iz toaleta. Čekao bih dok se ništa ne bi čulo,
i bio sam tamo.
Priča se da je otišao u zgradu, zauzeo kancelariju na šestom spratu
i niko ga nije dirao šest meseci.
Priča se da je zauzeo kancelariju, telefon, stavio
svoje ime na vrata... - Ne verujem, ali u filmu
"Čovek koji je ubio Liberti Valansa" kažu: "Kad
je legenda veća od činjenica, objavi legendu."
Jednom se ušunjao na set Alfreda Hičkoka.
Posmatrao je kako režira, ali su ga onda uhvatili i izbacili.
Stiv je konstantno učio, istraživao,
postavljao pitanja sineastama, majstorima svetla, urednicima.
To su bile napaljene osnove Spilberga.
Pokušao sam da se upišem u "Filmsku školu USC",
ali nisam imao dobre ocene. Čak sam bio tamo na razgovoru.
Odbili su me uživo. "Juniverzal" je postao moja filmska škola.
Stiven je bio veoma usredsređen.
Rano je shvatio da mu u početku prva publika nisu gledaoci,
nego šefovi studija. Shvatio je kako treba snimiti film
da uveri šefove u svoj talenat.
Video sam film. Ostavio je utisak. Imao sam snažan osećaj
da nije reč o prosečnom mladom reditelju.
Sid Šajnberg je bio predsednik "Juniverzal Televižn".
Rekao mi je: "Pogledao sam vaš film. Veoma je dobro napravljen.
Hoću da vam ponudim sedmogodišnji ugovor
da dođete u 'Juniverzal' da režirate televizijske filmove.
Ako potpišete za nas, podržavaću vas i u uspehu i u neuspehu."
Držao se reči. To je bio početak najvažnijeg odnosa
koji sam mogao da zamislim u ovom poslu.
Stivena su smatrali nekrunisanim princom.
On je bio predodređen za uspeh.
Režirao je film s Džoan Kroford sa samo dvadeset godina.
To vas mnogo čemu nauči.
Džoan Kroford bila je prva profesionalna
članica SAG- a s kojom sam režirao.
Hoću da vidim nešto! Drveće, asfalt, zgrade, travu, avione, boje!
Kasavetes je rekao: "Ako hoćeš da budeš pravi sineasta,
ne smeš se nikoga i ničega bojati." A Stiven se ne boji.
Tamo je s Džoan Kroford koja ga neće,
mora da snima, drži se rasporeda i snimi dobar film.
Mora da ima viziju. Scene moraju imati svrhu.
Nakon što je izašao film "Noćna galerija", bilo je mnogo kritike
jer sam bio nov, najmlađi reditelj pod ugovorom u istoriji...
Producenti koji su birali reditelje nisu hteli da me zaposle.
Bilo je mnogo neprijateljstva. Smatrali su me Šajnbergovom ludom.
On me je uzeo, neka mi on nađe posao.
Oduvek sam hteo da režiram. Dođe Stiven, klinac!
Odmah sam postao ljubomoran.
Stiven je bio u stanju da uđe u prostoriju, pogleda je na sekund
i kaže: "Ovde, ovde. Premestite ono. Ovde hoću 25- milimetara.
Napred. Ovde senka. Dva pokušaja. To je dovoljno, hvala."
Neverovatno. - Stiven je u mozgu imao opremu
kojom je automatski prevodio reči u slike.
To mu nije bio svestan proces.
Tamo je bio jedinstveni vizuelni glas
na koji ste morali da obratite pažnju, ali i prepustiti mu se.
Moje rane teme bili su slabiji likovi koje proganjaju nesavladive sile,
a ta osoba mora da se uzdigne da bi preživela.
Mnogo toga je proizilazilo iz nesigurnosti koju sam osećao kao dete.
I to sam unosio u posao.
Uvek sam bio klinac s velikim nasilnikom.
"Dvoboj" predstavlja moj život u školskom dvorištu.
Kamion je zlostavljač, a ja sam automobil.
Bio sam kod Frensisa Kopole.
Trebalo je da prikažu "Dvoboj" te večeri.
Iskrao sam se sa zabave i rekao: "Hoću da vidim taj film."
Bio sam neodlučan oko Stivena. Mislio sam da zna što radi,
ali je bio suviše holivudski tip za moj ukus.
Video sam "Amblin'" i bio mi je dobar, ali nije bio...
Bio je dosta šminkerski. Bio je vrlo profesionalan.
Mi ostali smo bili neprefinjeni ludaci
koji su se bavili sa mnogo više prljavog rada.
Pomislio sam da ću pogledati pola filma, i videti o čemu se radi
a na kraju sam pogledao ceo. Sišao sam i rekao Frensisu:
"Tip je neverovatan. Moraš da pogledaš taj film."
Odmah je bilo jasno da niko ne pokreće kameru kao Stiven.
Drugi su reditelji imali odlično osećanje prostora.
Orson Vels, ko god. Ti ljudi su shvatali kompoziciju.
Ali način na koji se kreće Spilbergova kamera
i završava negde što potpuno menja ili pojačava emocije u sceni
to je njegov prirodni talenat. Ko zna odakle to dolazi,
ali to je bila njegova sopstvena tehnika.
"Dvoboj" je kompozicija s neopipljivom i zanimljivom temom.
Nepoznata opasnost.
Svako se nalazio na putu, a neki idiot mu je izleteo.
U iskušenju ste da pritisnete gas ili mu učinite nešto gadno.
Stiven je uzeo tu temu i napravio parabolu.
Kada je "ABC" video "Dvoboj", bili su vrlo uzbuđeni.
Ali na kraju, kada kamion nije eksplodirao,
zvao me Džordž Ekstajn i rekao da je mreža iznervirana
jer kamion nije eksplodirao.
Naredili su nam da se vratimo na liticu i raznesemo kamion.
Ja sam rekao da neću.
Smrt kamiona je toliko agonijska.
Rekao sam da sam hteo da prikažem sporu smrt kamiona.
Ulje kaplje kao krv, točak se polako zaustavlja,
ventilator još radi, ali kamion umire...
Smrt kamiona, to publika hoće da vidi.
Zločinački element plaća cenu za to što je uradio tom čoveku.
Nisam hteo da raznesem kamion.
Stivenu je mali ekran bio zanimljivo platno, dobro je po njemu slikao,
ali je znao da to platno nije dovoljno veliko.
On je reditelj koji zna koliko je kinematografija važna.
Način na koji je Stiven režirao "Teksas ekspres" je bio svež.
Lokacija je ključna, a polovina filma se odvija u policijskom vozilu.
To je bilo teško snimiti u to vreme, znate, uglovi i drugo.
Vidim svetla! - Za mene je režiranje posao s kamerom.
Moram da spremim scenu, namestim glumce,
koreografišem pokret scene, uvedem kameru u koreografiju,
odlučim kad kamera staje, kako se kreće, kakva je kompozicija.
Uvek gledam sočivo, čak biram koje hoću.
Njegova snaga se nalazi
u instinktivnoj sposobnosti pričanja priče u slikama.
Ponekad gledam njegove filmove na televiziji bez zvuka,
samo da vidim slike.
Polin Kejl, jedna od najuticajnijih kritičarki svih vremena,
napisala je u "Njujorkeru" da je Spilberg imao jedan od najfenomenalnijih debija u istoriji filma.
Uporedila ga je sa Hauardom Hoksom što se tiče prirodnog osećanja za medij.
Kejl je u Spilbergu videla nekoga sa stvarnim osećanjem za film,
ali je napisala da nije sigurna ima li i dubinu koja ide uz to.
Nije videla tragove stvaranja umetnika kao kod Skorsezea.
Umesto toga, videla je rođenje nove holivudske generacije.
Ovo je Martin Skorseze, reditelj "Ulica zla".
Ovo je Brajan De Palma, glasan kao i uvek.
Džordž i Marša Lukas.
Ovo je Stiven.
Krajem 60-ih je došlo do promene u holivudskom sistemu studija.
Morali su da služe drukčijem svetu. Došlo je i do nove slobode.
Iznenada su se otvorila vrata mladim rediteljima
s ludim i originalnim idejama.
Kao kad upadnete na zabavu.
Ljudi su odlazili, a mi smo ulazili.
Bili smo opsednuti filmovima, ali nismo ih smatrali karijerom.
Nismo mislili da ćemo zaraditi na njima.
Tu su bili Džordž i Frensis, Marti i ja i zatim Stiven.
Došli smo iz različitih mesta, ali smo bili srećni što smo zajedno.
Kada bismo se okupili, to bi bilo kao bratstvo reditelja.
Džordže, spusti kameru na sto.
Pogodiću kuglu, a ti podigni kameru u poslednji trenutak.
Kada sam upao u grupu filmskih derišta, kako su nas zvali,
to je bilo prvi put da se osećam kao insajder.
Imali smo sreće što smo bili učesnici toga vremena.
Kultura se susticala.
Sineasti, umetnici, muzičari, izvođači...
To je bilo neverovatno plodno vreme.
U autu je Ejmi Irving.
Brajan De Palma nas je upoznao dok je snimala "Keri". Tada smo se prvi put sreli.
Počeli su da se viđaju. Bili su zajedno
pa su raskinuli i opet bili zajedno.
Evo Ejmi, napola odevene. - Kao i obično, šijem.
Šije Stivenove pantalone da bude spreman za veliki dan koji se približava.
Stiven je bio štreber.
Gospodar sveta! - Simpatičan štreber, ali ipak štreber.
Nisu ga zanimali sport, droga, rokenrol, ali je bio strastven.
Bio je vrlo entuzijastičan. Voleo je da razgovara o filmu.
Njegov entuzijazam je bio zarazan.
Stiven je imao prvi telefon u autu. - Zvoni.
Vozili bismo se, zvali devojku i rekli: "Hajde da se nađemo."
Ona bi pristala, a mi bismo već bili ispred njene kuće.
To sada deluje smešno, ali je tada to bilo čudo.
Bio je zabavan.
Ja sam Džulija Čajld, kuvarica francuske kuhinje.
Danas sečemo ćurku za Dan zahvalnosti.
Svi smo se mučili s prvim bezuspešnim pokušajima
da uđemo u holivudski establišment,
ali Stiven je stalno radio.
Stiven je uvek bio biće studija.
Takve su mu bile metode i način razmišljanja.
Postao je majstor u tome.
Imao je sreće što su filmovi za koje je imao osećaj
bili filmovi i za koje je publika imala osećanje.
Sada smo u Skorsezeovoj kuhinji. Prikazaćemo "Anđele pakla".
Gravitirali smo jedni drugima.
Imali smo jednu stvar koja nas je držala zajedno,
jedan element, vrstu ludila i opsesiju filmovima.
Savetovali smo se međusobno,
iskreno iskazivali mišljenja o filmovima.
Bilo je tako, ali smo bili kompetitivni.
"Dođi da vidiš moj film. Sedi ovde, tu je zvuk najbolji."
Impresionirali bismo jedan drugoga.
Bili smo prisiljeni da napravimo bolji posao da ostavimo
utisak na sve jer je Marti snimio jedno, Frensis drugo...
Oni su pravi test.
Nadaš se iskrenom, možda ne suviše iskrenom, mišljenju.
Džordž nam je pokazao "Ratove zvezda".
U njima još nije bilo efekata.
Sirovi crno-beli snimci zajedno sa produkcijskim scenama u boji.
Očekivao je da ćemo moći da vidimo film.
To je u principu bio film za decu.
Moji prijatelji ga nisu smatrali nečim vrednim.
Samo je Stiven bio entuzijastičan. Rekao je da će to biti veliki hit.
Džordž je bio depresivan. Mislio je da će film biti katastrofa.
Otišli smo u kineski restoran.
Brajan je ustao i počeo da lamentira: "Šta se događa? Ne razumem priču!
Ko su ti ljudi? Ko je dlakavi tip? Odakle su? Koji je kontekst?"
Brajan je poludeo na Džordža, a Džordž je pocrveneo...
Mislim je hteo da ga ubije. Ali iz toga je proizašlo nešto odlično.
Brajan je u principu rekao: "Treba ti staromodni početak,
trebaju ti reči koje putuju i koje ti objasne šta gledaš, zašto si
u bioskopu i kakva je mitologija.
Reci nam kakav je to svet da možemo da uživamo u filmu."
To je rođenje slavnog prologa.
Stiven me posetio dok sam snimao "Lice s ožiljkom".
Dao sam mu ekipu da snimi Kolumbijce na stepeništu.
Pozdravite mog malog prijatelja.
Nekoliko nedelja smo snimali rešetanje ljudi.
Svi smo se međusobno poštovali i pokušavali da da pomažemo
kada bismo videli stvari koje bi se mogle poboljšati.
Okrećem kameru prema novom reditelju...
To je najgori pokret kamere koji sam video.
U potpunom mraku sam. Kako očekuje išta da vidite?
To je slično onome što se dogodilo u Parizu dvadesetih.
Grupa ludih ljudi se nađe na jednom mestu.
Kontroverzni su i nalaze se u istoj borbi.
Ali kad kasnije pogledate, zapitate se kako je cela grupa postala uspešna
i dominirala filmom. Kako je to moguće? Bili smo samo ludi klinci.
Ali većinom je to bila ljubav za film.
Očajnički smo hteli da snimamo.
O, bože.
Kada gledate Stivenove filmove,
osećate prisustvo nečega tajanstvenog, neizrecivog
i poetičnog dok uživate u jednostavnim osećanjima straha,
zabave i zanesenosti.
Na mene je uticao umetnički izraz "2001: Odiseja u svemiru".
To je svet ekspresionističke umetnosti.
Hteo sam da odvedem "Bliske susrete treće vrste" i dalje.
Hteo sam da publika gleda film i misli: "Ja vidim NLO",
ali nisam bio siguran hoće li to uspeti.
Bilo je rizično. Efekti za "Bliske susrete" nisu do tada postojali.
Snimio je ljude pokretnom kamerom,
kamera se kretala, dizala, spuštala...
To je snimljeno na traku,
a Dag Trambul, supervizor za specijalne efekte,
morao je u postprodukciji da duplicira pokrete kamere.
Kada biste spojili dve slike, bile su savršene
i mogli ste po prvi put da imate pokretne specijalne efekte.
Pre toga ste morali da budete mirni jer biste sve uništili.
Danas to svi rade. Ne bi mogli da snimaju takve filmove
da Stiven i Dag to nisu pokušali.
Ulog je bio visok za Stivena sa "Bliskim susretima".
"Kolambija Pikčers" je bila na ivici bankrota. Sve su uložili u taj film.
Bankari i Holivud su mu dahtali za vratom
da dokaže kako "Ajkula" nije izuzetak.
Stiven je imao teret ogromne odgovornosti,
ali je morao ostati veran sebi jer inače ne bi snimio dobar film.
Snimio je film o kome je sanjao.
Kada sam bio mali, tata me vodio da gledam kišu meteora.
Upoznao me s nebom kao mestom neizrecivih čuda.
To mi je bilo divno iskustvo,
pa je za mene prvi susret s vanzemaljskom civilizacijom
mogao biti samo benigan i konstruktivan.
To bi bio razgovor.
Kada ti vanzemaljci dolaze, ne znamo kako govore,
šta shvataju, šta vide... Stiven je imao ideju
da komunikacija bude kombinacija zvuka i svetla.
Prvo sam mislio da će matematika biti zajednički jezik
između intergalaktičkih vrsta, ali sam smatrao
da bi bilo emotivnije da muzika bude zajednički jezik.
Ne tražim svesno filmove s duhovnom suštinom.
Imam spiritualni deo koji se uliva u moj rad,
pa nesvesno, a to je najvažniji izbor,
stvari imaju sistem verovanja koji je van našeg shvatanja.
"Bliski susreti" su imali veći lični pečat od prethodna dva filma.
On je napisao scenario. Taj film je mnogo značio Stivenu.
Izvor potiče iz filma koji sam napisao i režirao sa 17 godina.
To je bila priča o prvom ljudskom kontaktu s NLO-om.
U "Fajerlajtu" se nalaze NLO-i koje sam stvorio.
Gledao sam mnogo filmova i u glavi imao katalog stvari koje sam video.
Gledajući filmove sa specijalnim efektima,
mogao sam da smislim sve ostalo.
Na neki je način živeo sa "Bliskim susretima" od detinjstva.
Imao je opipljivu viziju o tome kako bi trebalo da se osećate kada vidite film.
Stiven neće da snima male lične filmove.
Hoće da snima velike lične filmove.
Ne valjda...
Identifikovao sam se s opsesijom s kojom se bori Ričard Drajfus.
Ja sam bio Niri iz tog filma.
Nešto otvori njegovu maštu da potraži nešto za šta smatra
da će pružiti katarzičan odgovor.
Morao je da prođe haos da postigne jasnoću.
Bio je umetnik koji hoće da pronikne u dubine svoje mašte.
U određenom smislu, "Bliski susreti" su bili moj najličniji film
jer je i reč o raspadanju porodice.
Kada smo se preselili iz Arizone u Severnu Kaliforniju,
imala sam osećaj da roditelji imaju problema.
Jednog dana se tata slomio. Nikad ga nisam video da plače.
Stajao sam u kuhinji zgrožen što moj otac nije muškarac.
Plakao je kao dete. Počeo sam da vičem: "Plačljivac! Plačljivac!"
Na kraju me izgurao iz kuhinje.
Roj, obećaj mi da ćeš ići!
Plačljivac! Plačljivac!
Napolje! Napolje!
Dajte... - Plačljivac!
Tišina!
Moja mama je od vesele i radosne osobe
postala tužna i depresivna.
Video bih kako mama dolazi u dnevnu sobu da svira Šumana.
Pritom je toliko plakala da ne bi videla note.
Sedeo bih s njom, držao je za ruku, razgovarao s njom.
Ona bi govorila da je usamljena i tužna tamo. I ja sam prolazio isto.
Samo sam znao da je tata tamo bio ispunjen, a mi nismo bili.
Kada je mama objavila da se roditelji razvode,
nisam znao detalje. Nisam znao zašto se razvode.
Dugo nisam znao. Nisam hteo da znam.
Zaljubila sam se u drugog.
Veoma sam se zaljubila u Bernija Adlera.
Kada se setim, pomislim kako sam se to usudila,
ali bilo mi je svejedno jer sam bila nesrećna.
Berni je bio najbolji prijatelj mog oca. On nam je bio kao stric.
Nisam hteo da deca misle da je ona ostavila mene,
nego ja nju. - Zašto?
Hteo sam da je zaštitim jer je bila osetljiva. Još jeste.
Zaključio sam da bi mene manje bolelo. Još sam je voleo.
Tata i očuh su bili najbolji drugovi.
Mama se udala za tatinog najboljeg druga. To je stvarno gadno.
Tek kada sam odrasla, shvatila sam da je to bilo teško za tatu.
Stiv je mislio da nas je tata ostavio.
Dugo smo ga gurali od sebe.
Stiv ga je krivio za razvod.
To je najgore razdoblje mog života.
Nikad nisam rekao tati da se ljutim na njega. Nismo se svađali,
ali je došlo do udaljavanja za koje sam ja kriv.
Tata je tražio odnos sa mnom, a ja sam se izgubio u poslu.
Kao što sam godinama gledao kako se tata gubi u svom poslu,
radi do kasno i vikendima...
Postao sam kao moj otac, radoholičar.
Izgubio sam kontakt sa njim. To je trajalo... 15 godina.
"Čitao sam o tebi danas. Snimio si četiri filma. To je sve.
Nisi Hičkok koji je snimio više od 50 filmova, nisi Džon Ford.
Možeš li da veruješ da si snimio 4 filma i postao slavan? - Mogu li?
Da, mogu. Mogu da verujem da sam snimio samo četiri filma,
iako mi se čini da režiram mnogo duže."
Došao je na scenu u velikom stilu.
Način na koji je "Ajkula" ušla u ljudsku svest bio je ogroman.
"Bliski susreti" su bili još deset puta veći.
Stiven je bio u procesu ponovnog pronalažnja sebe.
Mislim da ni sam nije znao kuda će ga taj put odvesti.
Svi se u tom uzrastu pitaju je li stvarno dobar kao što misli.
Ispalo je da jeste.
Šta raditi nakon "Ajkule" i "Bliskih susreta"?
Lestvica je postavljena visoko.
Vratite se u formu i opet preskočite lestvicu.
Moja originalna ideja za "ET-ija" nije uključivala vanzemaljca.
Film je trebalo da govori o tome kako razvod utiče na detinjstvo
i kako traumatizuje decu.
Tatina košulja.
Sećaš se kako nas je vodio na utakmice i u bioskop?
Glavna tema je trebalo da bude kako ispuniti srce usamljenog deteta.
Ja, čovek. Dečak. Eliot.
I kakav bi neverovatan događaj mogao da ispuni Eliotovo srce
nakon što izgubi tatu.
To bi trebalo da bude nešto neverovatno kao vanzemaljac.
Stiven može da stvara gotovo nemoguće scenarije,
ali u predgrađu sa stvarnim porodicama i ljudima.
Možete da odete u drugi svet, u svemir,
jer se zasniva na ljudskim bićima i pričama.
To je osoba iz svemira. Vodimo ga do njegovog svemirskog broda.
Ne može da se teleportuje? - Ovo je stvarnost, Greg.
"E.T." je priča o američkom predgrađu,
što mi je blisko iz detinjstva.
Filmovi koje sam snimao 70-ih i 80-ih su bili odraz poznatog.
Suburbija je moja glavna religija. Porodica je na okupu,
nema razvoda, svi su srećni... Naravno, to je sve laž.
Možda si samo umislio. - Nisam!
Možda je to bilo deformisano dete ili perverznjak. - Deformisano dete.
Ili vilenjak. - Nije, đokoglavi! - Eliote, sedi.
Tata bi mi verovao.
Možda bi trebalo da pozoveš oca i kažeš mu. - Ne mogu.
U Meksiku je sa Sali.
G... gde je Meksiko?
Video sam svoje detinjstvo kroz tu porodicu i te divne mlade glumce.
Kada Stiven radi sa decom, unosi osećanje razigranosti.
Uhvati se za ovo, ovako...
Ne tepa deci, nego stvarno komunicira s njima.
To je kao direktni prenos.
Sada se iznenada okrene prema tebi, otvori oči...
Vrisni tako veselo E.T.-ju. Pitaš: "Dolaze li?"
Diši, diši...
Znači li to da dolaze? - Ne, još se uzbudi.
Znači li to da dolaze? - Glasnije...
Znači li to da dolaze? - Da!
Morao je da bude malo otac, malo prijatelj,
ali najviše je bio posmatrač te dece.
Mislim da mu je to bilo zabavno.
Shvatite me ozbiljno. Noć veštica je.
Zdravo, dušo. - Zdravo, bako.
Dru, ovo je za tebe. Tvoja jabuka.
Hteo sam kontinuirano da snimim "E.T.-ja".
Deca tako imaju kontekst za ono što rade toga dana
jer znaju da će sutra biti sutra i u scenariju, a juče je bilo juče.
Deci to daje samopouzdanje da žive život i žive priču.
Sada će mu staviti aparat na grudi da ga ožive.
To je glasno, a ti skačeš i plačeš sve više.
Stave mu to na grudi, on pritisne dugme i pukne.
Jesi li dobro? Obriši i lutki lice. Hvala.
Godinama sam se pitao o univerzalnoj privlačnosti tog filma.
Jednog dana mi je sinulo. Ne postoje dve iste osobe
koje su udaljenije od tih ljudi i tog vanzemaljca.
Dođi.
Ostani.
Ako Eliot i majka i devojčica i naučnik mogu da vole
i saosećaju i stvaraju odnos s tim stvorenjem,
mogu i bilo koje dve osobe na svetu.
To je podtekst koji se pojavljuje tokom filma i očigledno dira ljude
jer nema mnogo filmova koje svi vole i cene 40 godina kasnije.
Obraća se želji da posegnemo iza granica i dotaknemo druge ljude.
Biću ovde.
Zbogom.
Teško je držati ravnotežu kao reditelj i terati dete
da odigra dramatičnu scenu jer očigledno manipulišete njima.
Ali Stiven je znao da ih odvede na mračna mesta,
ali radeći to na nežan način.
Deca u Spilbergovim filmovima su možda ranjiva, nesrećna,
ali su ujedno i vrlo moćna i junačka.
Svi moji filmovi koji se bave mladim ljudima
govore o osnaživanju te dece da preuzmu kontrolu nad pričom
ili svojim životom.
Stiven intuitivno gleda svet kroz sočivo nevinosti,
a deca to rade prirodno.
Zato je odabrao takvu sočivo za pripovedanje svojih priča.
"Jedna od zanimljivih stvari koje sam pročitao o tebi je
da snimaš filmove i zarađuješ bogatstvo dok još odrastaš,
da si u stvari veliko dete. Vidiš li sebe tako? Može li se to reći?
Može. Kako definisati 'veliko dete'?
Je li odgovorno ili neodgovorno?
Mislim da moraš biti odgovoran, ali ne smeš da izgubiš dete u sebi.
To vas čini mladim i vraća vam osmeh na lice.
Ne znam šta bi značilo postati odrastao."
O... - Moj... - Bože!
Bio sam entuzijastičan nakon "Ajkule" i "Bliskih susreta"
pa sam poželeo da snimim komediju. Zašto ne bih mogao?
Imam smisao za humor, gledam komedije.
Zašto ne bih probao da snimim komediju?
Tada sam se osećao neranjivim.
Uveravam vas, ovde neće bacati bombe.
Bob Zemekis i Bob Gejl su napisali žestok scenario.
Ja sam nategnuo humor i budžet do ivice.
Za mene je to bio izgovor da raznesem mnogo toga
i nasmejem publiku.
Ali kao da sam počinio ratni zločin snimivši "1941".
Svi su ga iskidali, bio sam skrhan.
To osećanje neuspeha, hladna praznina, kada osetite mučninu
kada vas nešto podseti na film... Hoćete da zabijete glavu u pesak.
Sledeće godine sam često zabijao glavu u pesak.
U spas mi je došao moj prijatelj Džordž Lukas.
Pitao me što ću sledeće da snimam. - Rekao je da hoće
da snima film o Džejmsu Bondu. - Džordž je rekao
da ima nešto bolje. - Arheolog koji traži natprirodne predmete.
Stiven je rekao: "Super. Snimimo to."
Nije standardni junak. Neće postati junak iz snova.
Ispod se krije ljudsko biće. To Indijanu Džounsa čini pristupačnim.
Mislim da žele da nas ubiju. - Znam, tata!
To je novo iskustvo za mene. - Meni se to stalno događa.
To je akciona avantura, a svaki trenutak je napet.
Čista eskapistička zabava.
To je trebalo da bude B-film. B-filmovi su zabavni
jer se ne doživljavaju ozbiljno. Snimaju se brzo i prljavo.
Varaš na svemu što možeš da uštediš novac.
Ne brineš zbog činjenice da to neće biti "Lorens od Arabije".
Obratili smo se studijima, ali nisam
shvatao da Stiven nije na dobrom glasu
jer je uvek probijao budžete i rokove.
Svi studiji su nas odbili, neki su čak pristali uz drugog reditelja.
Stiven je rekao: "Neću da vas izdam. Ako imamo 20 miliona,
snimićemo za 20 miliona."
Iskustvo sa tri probijanja me naučilo kako da budem ekonomičniji.
To je mnogo koristilo "Otimačima izgubljenog kovčega".
Morao je da se dokaže, a nije hteo ni da izneveri mene kao prijatelja.
Petak uveče. Ako sad ne snimimo, nemamo scenu.
Ako nemamo scenu, nemamo film.
A ako nemamo film, u buli smo.
Džordž je rekao: "Moraš mi odmah obećati
da ćeš režirati još dva ako postane hit." To je bila odlična saradnja.
Tata! - Šta? - Tata! - Šta? - Tata! - Šta? - Kreni prema kaminu.
U filmovima o Indijani Džounsu film je glavna svrha.
Sledili su određenu filmsku formulu
koja ih je oslobodila da rade blesave stvari.
Nešto sam izuzetno obožavao u "Indijani Džounsu".
Kada Harison padne preko ivice litice, a njegovi prijatelji misle da je mrtav,
naginju se da vide, a Harison se pojavi bez šešira jer je pao s litice.
Tajanstveni povetarac donese šešir u kadar.
Ti filmovi su stvoreni za filmsku publiku.
Stvoreni su za uživanje zabave, što ne znači da nisu emotivni
i povremeno pametni.
Ali moraju biti zadovoljavajuća zabava.
Stiven i Džordž su otkrili kako koristiti filmski motor
da zadovolje publiku na način
na koji mnogi reditelji ili producenti nisu uspeli.
"Za sto godina kinematografije,
samo je jedan reditelj čiji su filmovi zaradili milijardu dolara.
Stiven Spilberg." - Stiven je verovatno najkomercijalniji reditelj
u istoriji filma. Mislim da je to zbog toga što dubinski shvata
kako jezik filma mami emocionalnu reakciju publike.
Nema sumnje da je ideja stvaranja filmova koji su postali fenomeni
bila vrlo uzbudljiva za Stivena.
Ali bilo je mešovitih reakcija. Neki su ga mrzeli,
krivili za upropašćavanje filmova. Vilijam Goldvin je napisao
da su "blokbasteri", Stiven i Džordž Lukas uništili Holivud.
Neki su Spilberga smatrali represivnom silom
koja donosi prazni eskapizam koji će odvesti film u drugom pravcu.
Bilo je jasno da je marketinške šefove
koji su se preselili u studije krajem 70-ih i početkom 80-ih
vodila samo zarada. Ali ne bih krivio Spilberga za to.
Vratite se na prvi osvrt Polin Kejl. Rekla je
da je on veliki zabavljač, da ima osećaj za ono što publika hoće.
Zašto bi se iko izvinjavao zbog toga? "Hteo bih čuti
vašu reakciju na nešto što je rekao vaš kolega reditelj.
'Spilberga ne možemo upoređivati s ljudima kao što su Nikols ili Levinson.
Postoji mesto za masovnu zabavu, ali ne bi trebalo mešati
s umetnošću ili sa kvalitetnim filmskim radom koji osvaja nagrade.'
Ponekad mislim da su takve izjave pretenciozne
jer govore da je umetnost ozbiljna i da vas umetnost ne može dirnuti.
Umetnost ne može biti na biciklu sa E.T.-jem i preći preko Meseca."
Ako stvarate filmove koji zarađuju kao njegovi,
ako stvarate zabavne franšize
ili nešto što se sviđa velikom broju ljudi
i što je zabava srednje struje,
mislim da u tome postoji mala sumnja.
Kako da vas shvatimo ozbiljno, kao umetnika?
Hajde, devojko. Čekam te.
Ako me posečeš, ubiću te.
Tražio sam drukčiju percepciju za sebe.
Da sam hteo svesno da dokažem nešto sebi, ali i drugima,
možda ne bih izabrao "Boju purpura" kao svoj sledeći film.
Ali to je bio moj prvi zreli film
koji se bavio konkretnom, humanističkom temom.
Punio sam 40 godina, gledao sam manje optimistično na život.
Znao sam da će to biti otrežnjujuće putovanje i bio sam spreman da pođem njim.
Celog života sam morala da se borim.
Borila sam se protiv tate. Borila sam se protiv stričeva.
Morala sam da se borim protiv svoje braće.
Devojčica nije sigurna u muškoj porodici,
ali nikad nisam mislila da ću morati da se borim i u svojoj kući!
Volim Harpa. Bog zna da ga volim,
ali pre ću ga ubiti nego da mu dozvolim da me tuče.
Za Stivena je bila velika stvar da uzme taj materijal
jer ako pogrešite, uznemirićete mnogo ljudi.
Hteo je da stvori crnački pogled na svet,
ali i matrijarhalni svet
u prisustvu patrijarhalne represije i nasilja.
Stvarno sam verovao da hoće da pokaže nešto što do tada nije.
Postavlja sebi izazove, ali ne prevelike i prebrzo.
Publika mu je možda suštinska inklinacija.
Nikad me ne pita kako se osećam. Nikad me ne pita o meni.
Samo se popne na mene i obavi svoje.
Obavi svoje?
Gospođice Sili, zvuči kao da ide u toalet.
Tako se osećam.
Imao sam problema s nekoliko kritičara kojima se nije svidelo
što nisam prikazao ljubavnu priču Šag i Sili
i cenu gde Šag Ejveri ogledalom pokaže Sili njenu vaginu.
To bi stvarno promenilo prirodu i ton filma.
Nisam hteo da idem do kraja kao u knjizi.
Možda bih to uradio da sam snimao taj film 10 godina kasnije.
Bio sam zaplašen. Bilo mi je malo neprijatno.
Nisam bio prava osoba za to.
Stiven je pričao priču koju je napisala Alis.
Pokušao je da joj pristupi iz ličnog ugla.
Ne bi mogao da uradi ono što je Alis uradila u knjizi.
Knjigu su cenili zbog prirodnosti i realizma,
a on nije bio poznat po tim karakteristikama.
Suviše je izazivao tim materijalom.
Niko u stvari nije hteo da Spilberg bude realističan reditelj.
To nije bila njegova senzibilnost. Ali u "Boji purpura" boje su tačne,
scenografija je izgrađena prema njegovim specifikacijama...
Postoji nešto lažno i diznijevsko u tom filmu.
Hteo je da napravi lepši film nego što je određeno tekstom.
To je Stiven. Sve hoće da učini takvim, i život.
"Dobiću dete. Dete će mi promeniti život.
Na neki način već i jeste. - Jeste li nervozni zbog toga?
Nisam nervozan. Mislim da je to najbolja stvar
koja se dogodila meni i Ejmi. Jedva čekamo."
Sudbina Ejmi i mene je bila da donesemo Maksa na svet.
To je bila predivna stvar.
Mislim da pre toga nisam znao šta je lični život.
Mislio sam da život počinje akcijom, a zatim rezom.
Nakon razvoda roditelja, mislio sam da
ću dati sve od sebe da se ja ne razvedem.
Naravno da sam se razveo.
Razvod je u svakoj situaciji bolan. Izuzetno je bolan za mene
jer sam dete razvedenih roditelja. Znam kakav je to osećaj.
Bilo mi je užasno što Maks mora da prolazi kroz to.
Moj avion! - Džejmi! Džejmi!
Mama?
Mama? - U "Carstvu sunca" reč je o dečaku koji odrasta u Šangaju.
Tokom japanske invazije razdvoji se od roditelja. - Mama!
Džejmi! - Mama!
Prolazi kroz ogromnu transformaciju i proces odrastanja.
Igrao sam na svoje jake karte, uzeo sam sumornu realnost rata
i prikazao je kroz pristup deteta
i način na koji je to izuzetno dete videlo taj rat.
Zasniva se na iskustvima Dž. G. Balarda
u japanskom koncentracionom logoru.
Džim je izgubljeno dete, pokušava da otkrije svoje mesto u svetu.
To je film i o prebrzom odrastanju
i napuštanju svega što ste nekad koristili da se zaštitite.
Kada se ne možete nikako zaštititi, morate da preživite kao i drugi.
Od toga brzo odrastete.
To je neverovatna priča o dečjoj otpornosti.
To neverovatno dete ima više snage nego odrasli oko njega.
To je velika tradicija filmske epike.
Sportski stadion na kraju gde se nalazi svo ukradeno bogatstvo,
nadrealizam toga i vaš osećaj tog vremena i mesta,
uvid u to kakav je svet bio, kako se raspala civilizacija...
A tada se dogodi nešto uznemirujuće lepo,
a to je sjaj atomske bombe.
Kao prelazak duše u drugi svet.
Gospođa Viktor.
To je vrlo poetično i... mistično.
To je bio rat, smrt i prava strava.
Kao da je bio i kraj nevinosti za dete Spilberga.
Mislim da je to stvarno sjajan film,
ali za mene je prešao u nepotrebnu sentimentalnost.
Ne znam odakle to dolazi, ali voli i uživa u sentimentu. To je deo njega.
Tada ga kritičari nisu u potpunosti odbacili,
bili su skeptični. "Sada hoće da bude ozbiljan."
To je ružna stvar koju možete reći umetniku.
Definitivno su ga povredili.
Mislim da nijedan umetnik ne voli da bude kategorisan
na način da drugi odlučuju ko su.
Kada je Stiven počeo da istražuje ozbiljnije priče,
nisu mu to baš dozvoljavali. "Kako se usuđuješ, Spilberže?
Mi smo odlučili da snimaš drukčije filmove, zašto to menjaš?"
Ne intelektualizuje previše, ali možda je
kao sin te filmove kao ključne stepenice.
Nije znao kuda ide,
ali mislim da je hteo da pokuša, spozna da može tamo.
Moje prvo sećanje, bio sam u kolicima. Vozili su me nekuda.
Sa mnom su bili deda i baka.
Ušli smo u podzemni prostor. Tamo je bilo crveno svetlo.
Sećam se da sam se približavao crvenom svetlu
gde su matorci pevušili nešto.
Crveno svetlo bilo je večno svetlo ner-tamid.
To je moje prvo sećanje.
Verujete li u Boga? - Da. - Recite mi o tome.
To potiče od mojih duhovnih,
u stvari verskih korena i porodice.
Dede i babe su imali veliki uticaj na mene.
Deda Fajvel je svirao gitaru i pevao najidišu na ruskom.
Baka Dženi je predavala engleski Mađarima koji su preživeli Holokaust.
Bili smo ortodoksni. Tako sam vaspitan.
Tradicija čini važan deo moje porodice,
veronauka, bar-micve i bat-micve za moje sestre...
Ali uvek smo živeli u krajevima gde nije bilo Jevreja.
Tada je postojala kulturna podela između Jevreja i drugih.
Sećam se da su deca stajala napolju i vikala
da su Spilbergovi prljavi Jevreji.
Iskusio sam zlostavljanje i diskriminaciju.
Samo sam hteo da se uklopim, a nisam mogao jer sam bio Jevrejin.
Deda bi došao da provede nedelju sa nama, igrao bih se niže u ulici,
a deda bi me glasno zvao po mom hebrejskom imenu Šmul.
Drugovi bi me pitali: "Zove li tebe?"
A ja bih porekao da se radi o meni, da zove nekoga drugoga.
"Zoveš se Šmul?" Svi su počeli da se smeju. "Šta je Šmul?"
A deda bi dozivao sa ruskim naglaskom.
Stiv nije hteo da je Jevrejin jer
nas je to činilo različitim od drugih.
"Otac zna najbolje" govori o asimilovanoj porodici.
Mislim da je žudeo za time.
Počeo sam da negiram svoje jevrejstvo.
Negirao sam sve što sam prihvatio kao dete.
Nisam bio spreman da prihvatim to ako će me učiniti izopštenikom.
Stideo sam se sebe. I dalje osećam
sramotu ako se setim dugog perioda života
kada nisam više hteo da budem Jevrejin.
Kad sam upoznao Kejt, dogodilo mi se nešto što se događa samo u filmovima.
To je strašan kliše, ali zazvonila su zvona.
To je bila ljubav na prvi pogled. Zaista.
Nešto je bilo ubedljivo u vezi sa Kejti.
Dogodio se sinhronija. Mogli smo da razgovaramo o svemu.
Nisam mogao da je izbacim iz glave.
Kejt je ušla u moj svet i život duboko fascinirana tradicijom
i dubinom jevrejske istorije. Htela je da se uda za mene kao Jevrejka
pa je prešla u judaizam pre venčanja.
Uvek je govorila da ima osećanje da je došla kući,
da ovde pripada. Kada je počela da proučava judaizam,
to je vratilo i Stivena.
Kejt je donela Stivenu nešto što nije mislio da može da ima.
Toliko je posvećena ideji porodice u najčistijem obliku
da mu je vratila sreću koju nije mislio da će imati,
ali je i doprinela umetničkom rastu.
Godine 1982. Sid Šajnberg mi je dao da pročitam knjigu "Šindlerova lista".
Mislio je da mi je suđeno da snimim taj film. Bilo mu je veoma stalo.
Mislim da je bio zastrašen mišlju da snima taj film.
Čuvao je knjigu više od deset godina dok nije bio spreman.
Kad bi ga neko pritisnuo, rekao bi: "Znaću kad je vreme."
I vreme je došlo.
Prvog dana smo se nalazili ispred ulaza u Aušvic,
Bilo je pola šest, jezivo hladno.
Stotine statista je bilo obučeno u one užasne pidžame,
nemački čuvari s pravim, opasnim psima.
Ništa me nije moglo pripremiti za prvu posetu Aušvicu.
Hteo sam da snimam tamo gde se priča odvijala, na stvarnim lokacijama.
Ali u Poljskoj sam po prvi put shvatio da se igram vatrom.
Bio je kao neko kome su odrali kožu.
Bio je vrlo ranjiv, hodao gore-dole...
Video sam da mu je tema jako važna.
Pričao je priču o svojoj porodici, svom plemenu.
Bio sam svestan težine teme.
Rekao sam ekipi: "Ovo nije dokumentarac,
ali dokumentujemo stvari koje su se stvarno dogodile na ovom mestu."
Rekao sam:
"Jevreji među nama ne bi mogli da stoje ovde 1943."
Znao sam da to ne može biti samo još jedan film
i da ne može da bude slično bilo kojem mom ranijem filmu.
Morao sam da pristupim temi, lokaciji,
a produkcija je trebalo da bude tiha.
Snimali smo na svetom tlu.
U Krakovu smo svuda imali osećaj da snimamo na groblju.
To je promenilo moj uopšteni pristup filmu.
Taj film izgleda drukčije od svega što sam ranije snimio.
Nisam hteo posebne trikove, objektive, holivudske kranove...
Hteo sam da uzmem sve alate koje sam dotle koristio i bacim ih.
Hteo sam da istaknem tu plemenitost koliko god sam mogao.
Hteo sam da stvorim osećaj da smo tamo u to vreme.
Zbogom, Jevreji!
Je li sinagoga dobra pozadina ili je park bolja?
Stiven je rekao da se oseća kao da režira svoj prvi film.
Mislim da mu je to dalo adrenalin, vatru koju smo svi osećali.
Nikad nisam osetio isti nivo energije i usredsređenosti.
Kao da diše film. Ne bih rekao da je intelektualni reditelj.
Oseća stvari intuitivno i emocionalno.
Bio je kao apstraktni slikar koji ima platno,
paletu neverovatnih boja, ali ne zna koju bi boju stavio prvu.
Ali kada se posveti toj boji, nema mu ravnog.
Bilo je trenutaka kada bi doslovno trčao s kamerom.
Mnoge stvari je snimio sam.
Trčao bi i govorio: "Idemo, brzo!"
Ideja mu se stvarala u glavi, a svi bi trčali za njim.
Osetio bi nadahnuće.
Svi smo se borili sa neshvatljivim kao likovi i kao glumci.
Išli smo korak po korak u zadatku da ispričamo priču.
Preuzeli smo uloge glumaca ratnika.
Ako bilo šta omekšate sentimentalnošću,
umanjujete udarac koji publika mora da oseti i proživi.
U sceni likvidacije u getu, znao sam da moram da služim priči.
Znao sam tekst, ali sam bio u šoku. Nisam glumio.
Predivno orkestriran haos je bio neponovljiv i nezaboravan.
Oskar Šindler je bio druželjubiv čovek.
Bio je osrednji poslovni čovek, pomalo sumnjivog karaktera.
Voleo je žene i alkohol, bio je hedonista i bonvivan.
Bio je takav i uradio je tu neverovatnu stvar.
Spasio je više od 1100 jevrejskih života.
U tom liku je postojalo nešto neopisivo tajanstveno.
Bilo je nemoguće razumeti zašto je to uradio,
ali odlučili smo da prepustimo publici da prosude sami.
Tada sam bio pušač. Stiven nije pušač,
ali bi u iscrpnim planovima počeo da mi govori kako da pušim.
"Gledaš sto, vidiš tri nacistička oficira.
Povuci dim. Ne, ne. Opet. Drži prste tako.
Povuci dim. Neka ti dim obavije lice.
Opet. Sada veoma polako spusti ruku."
U stvari mi je govorio kako da dišem.
Sećam se da sam to rekao Benu Kingsliju.
"Bene, hoće li svaka scena biti takva?
Ja sam lutak, neću to da budem. Imam 41 godinu."
Ben je rekao: "Odličnom dirigentu treba dobar solista.
Veruj mu. Nemoj se boriti protiv toga, prepusti se."
To sam i uradio. Otvorio sam se Stivenu.
Moj otac je često govorio: "U životu ti treba tri stvari.
Dobar lekar, sveštenik koji prašta i pametan računovođa."
Nisam imao potrebu za prve dve stvari, ali za treću...
Jicak Stern je bio lik kome sam bio najbliži u shvatanju njega.
Samo se pretvarajte, zaboga.
Rekao sam Benu: "Ti si savest Oskara Šindlera,
ali i moj prozor u Oskara Šindlera."
Pokušavam da vam se zahvalim.
Kažem vam da to ne bih mogao bez vas.
Sve što se može razumeti o Šindleru dolazi od toga kako ga gleda.
Nema na čemu.
Ima vrlo malo reditelja koji poštuju mirnoću kao Stiven.
Uhvatiće i iskoristiti svaki gest koji ponudite kameri.
Ima jaku intuiciju za nešto stvarno i prisutno.
Hteo je da izbegne klišee o nacistima.
U smislu interpretacije shvatio sam to prvog dana.
Recimo, Amon se nakašljava.
To mu daje banalnu, ljudsku osobinu.
Imate li pitanja? - Zašto je krov spušten? Jebeno mi je hladno.
Postoje načini kojim možete da signalizirate da je lik zao.
On je hteo da prikaže osobu koja radi svoj posao,
a vi odlučite šta mislite. - Imam ideju. Osvetlite im samo usta.
Njega bih osvetlio s vrha, da dobijemo senke.
Neću jako da naglasim zlobu lika svetlom.
Sve što radimo u ovom mediju je povezano sa svetlom i senkom.
Amon Get je uvek bio predivno osvetljen.
Tip je bio jasan, nije bilo tajanstvenosti.
Ne morate mu naglasiti zlobu svetlom.
Ako pogledate Oskara Šindlera, to je zbunjujuć pojedinac.
Došao je u Poljsku da zaradi. Uvek je glamurozan, ali u senci.
Kako film napreduje, dobija više prednjeg svetla, senke nestaju.
Kažu da ste dobri.
Zato što uči kakav je.
Devojčica u crvenom se dogodila dok je Šindler bio na konju
i gledao kako okupljaju ljude.
Uočio je tu devojčicu u crvenom kaputiću.
Od čitavog pokolja, nije mogao da skine pogled s te devojčice.
Pitao se zašto je nisu odveli s drugima.
Odgovor je da će je odvesti, naravno.
Možda ne u sledećih nekoliko minuta, ali neće preživeti.
Tokom likvidacija u getu, kad su odvodili ljude,
stavljali ih u kamione i streljali na ulicama, pustili su je na miru.
Najočitiju metu nisu priveli. Meni je tu manje važno šta se preokrenulo u Šindleru,
a više činjenica da je svet ignorisao Holokaust
i industrijalizovani proces ubijanja.
Možete li verovati? Kao da nemam dovoljno posla.
Moram da nađem svaku krpu ovde i spalim je.
Zabava je gotova Oskare. Zatvaraju nas. Šalju sve u Aušvic. - Kada?
Ne znam, čim spremim pošiljke. Možda za 30, 40 dana.
To će biti zabavno.
Devojčica u crvenom za mene simbolizuje Holokaust
i svo to monstruozno zlo, a niko nije preduzeo ništa kada je mogao.
Sećam se da sam montirao emotivnu scenu,
a Stiven je došao te večeri. Pustio sam mu scenu.
Rekao je: "Stani, Majk. Ne mogu. Suviše je teško."
Otišao je. Sećam se da sam došao kući i raspao se.
Kejt je bila često sa mnom na sceni. Često bismo zajedno plakali.
Ona me gurala kroz celu produkciju.
Bili smo četiri meseca u Krakovu, dugo.
To je emotivno najteži film koji sam snimio.
Film ne govori o Holokaustu sa velikim "H".
To je specifičan prozor u prošlost.
Reditelj srednje struje je stvorio film
koji je mogao da dođe do velike publike
u kojoj se nalaze ljudi koji možda nisu ni čuli za Aušvic.
Na tri četvrtine snimanja Stiven je dobio ideju o kraju filma.
Hteo je da nas odvede u Jerusalim.
Snimili bismo scenu na Šindlerovom grobu.
Trebalo je da ugradim svedočanstvo u film
koje kaže da se ta priča stvarno dogodila.
To je bila hrabra stvar. To su stvarni ljudi.
"Šindlerovi Jevreji danas"
"Janek Dresner"
"Danka Dresner"
To je bio ključni trenutak Stivenovog života.
Spoznao je da ne može da uzme zaradu od filma.
Hteo je nešto da vrati pa je osnovao "Fondaciju Šoa"
koja dokumentuje tu usmenu istoriju
koja omogućava ljudima da ne zaborave.
"Fondacija Šoa" je način da čujemo i najtišu jeku priča koje smo izgubili.
Povezan je s njime kao pripovedačem.
To mu je u krvi.
Ima hiljade i hiljade svedočanstava, ne samo o Holokaustu.
O Ruandi, o Bosni... Neverovatno je
šta je ostavština "Šindlerove liste" proizvela kroz Stivena.
"U znak sećanja na više od šest miliona ubijenih Jevreja."
Iskustvo snimanja "Šindlerove liste" pomoglo mi je
da se pomirim s taštim razlozima
zašto sam se krio od svog jevrejstva.
Učinilo me ponosnim što sam Jevrejin.
"'Šindlerova lista' je 1993. osvojila
nagradu Akademije za najbolji film,
a Spilberg je osvojio, po prvi put, nagradu za najboljeg reditelja."
Postoje periodi u istoriji filma kada imate koliziju događaja
koji stvaraju nešto novo. "Park iz doba Jure" je jedan od njih.
To je bio početak digitalne ere
gde su centralni likovi stvoreni digitalno.
Niko to još nije pokušao na taj način.
Stiven mi je rekao: "Hoću dinosauruse od 10 metara na sceni
s kojima glumci mogu da budu u interakciji. Hoću da mogu da trče."
Trebalo je da bude barem 60 totala s celim dinosaurusima
koji su morali da trče, okreću se... Morali su da budu stvarni.
Morala sam da razgovaram sa stručnjacima u području prostetike
i tematskih parkova. Svi su mi rekli da mogu da ih naprave,
ali da neće moći da trče. Rekla sam Stivenu,
a on je rekao da moraju da trče.
Prvi tim, krenite.
Radili smo na tome. Istovremeno me zvao Denis Maren i rekao:
"Radim na nečemu kompjuterskom što bi moglo da bude neverovatno."
Otišli smo u "Indastrijal lajt and medžik".
Denis je rekao: "Pogledajte ovo."
Stisnuo je dugme i ugledali smo dinosaurusa u trku.
To je sve računar. Nema modela, kamera...
To je bilo nešto što još nismo videli.
To je bio jedan od prvobitnih trenutaka kada iznenada shvatite...
Bože! - Bože! - Bože, tamo smo.
To je budućnost. Nisam mogao da verujem očima.
Bili su živi, stvarni.
Bilo je toliko uzbudljivo da smo svi skočili na noge
jer nismo videli ništa slično.
Ne preterujem kad kažem da je to bio trenutak kao onaj
kada je zvuk došao na film.
To je bio novi alat koji će postati velika stvar.
To je bio eksperiment. Delovao je tako divlje.
Gledali smo kako im mozgovi rade dok snimamo,
kako prilagođavaju snimke, da bi Stiven bio uzbuđen...
Preuzmu vas snovi koje gradi i čarolija toga.
U scenama kada prvi put vidimo dinosaurusa,
uperio je kameru u mene i rekao: "Džefe, gledaš u njega.
Nastavi da gledaš. Je li stvarno? Je li trik?
Sada iznenada počni da se smeješ. Još se smej, još malo.
Sada si opet zapanjen i umiriš se. To je to. Idemo dalje."
Zna šta mu treba. - Oružja, lica, oružja i onda na Boba.
"Park iz doba Jure" je upozorenje. Stojimo na ramenima džinova
da stvorimo sledeću veliku stvar,
a ne preuzimamo odgovornost za svoja ostvarenja.
To je stara, istrošena SF priča.
To je dovelo Godzilu iz dubina. Petljajte s atomskom energijom
i dobićete Godzilu.
Mnogo je mračnih tema u "Parku doba Jure"
koje govore o otvaranju Pandorine kutije.
Ispada da to nije samo genetski inženjering koji je tema filma,
nego i nadolazeća digitalna revolucija.
To je otvorilo čitav novi svet u pripovedanju.
Možete šta god hoćete. Ne ograničava vas plastika,
metal, gravitacija... Sve što možete da zamislite, možete i da napravite.
To je bio kraj jedne ere, nesumnjivo. Počinjala je nova.
Stiven je majstor efektnih snimaka sa svrhom.
Tamo su da doprinesu priči i učine je drukčijim putovanjem.
To može biti svemirski brod, dinosaurusi, vanzemaljci...
Crveni kaputić koji neko nosi u crno-belom filmu.
To je deo emotivnog pejzaža priče koju pripoveda.
Nikad nisam video trenutak u njegovim filmovima
kada imate osećaj da tehnologija uništava priču, a to nije lako.
Ti trenuci moraju da deluju spontano i stvarno na ekranu,
ali okolo je 200 ljudi, a pola filma nastaje 6 meseci kasnije a pola 6 meseci ranije.
Kad je snimao "Park iz doba Jure" nije bilo garancije da će uspeti.
To je lako mogla biti katastrofa,
ali to je bio pravi odnos uzbuđenja i straha za Stivena.
Radio je film koji vas mora malo uplašiti.
Sada je jasno da je "Šindlerova lista" trebalo
da bude trosatni crno-beli film o Holokaustu,
U hodnicima "Juniverzala" to je bila suluda ideja.
Ko odobrava takav projekat?
To je bio veliki rizik kao i kompjuterski animirani dinosaurusi.
Poručujete: "Staviću na kocku sav svoj rediteljski kredibilitet
radi kompjuterski animiranih dinosaurusa.
Rizikovaću i umetnički kredibilitet i sve to u razmaku od 12 meseci."
Držite mi palčeve.
Sada ti filmovi deluju očigledno, ali nisu bili sigurna stvar.
To je sigurno bilo zastrašujuće razdoblje.
Stvarno ulažete sve u tom trenutku.
Ali ispalo je odlično za Stivena.
Imao je najčudniju i najuspešniju godinu od bilo kog reditelja ikada.
Ovo je moje tehnološko remek-delo, "Špil-Borg 2000".
Nisam štedeo na njemu. Pinki, tvoj
je prijatelj vrhunski kibernetski klon
jedne od najmoćnijih holivudskih ličnosti.
Ako je njegova zarada u bioskopima ikakav pokazatelj,
ima potencijal da postane vladar sveta.
Stiven je verovatno najpoznatiji reditelj na svetu.
Slušaj. - Šta?
"Stivene, snimio si toliko filmova. Kada ćeš snimiti onaj veliki?
Kako to misliš? - Nešto što odgovara publici.
Nešto za publiku..."
Tip je prava sila u filmskom poslu.
Direktor firme, izvršni producent, producent i reditelj.
Sineasti je najbolje kad ima producenta
koji je jedan od najvećih reditelja na svetu.
Stvarno neguje mlade talente. To je neverovatna grupa ljudi.
Takođe je i važna televizijska ličnost.
Osnovao je restoran "Dajv!". Sendviči u podmornici.
Radi 27 stvari istovremeno i to mu nije problem.
Koliko taj čovek ima kapa?
Rekao mi je: "Kad sam za švedskim stolom,
hoću da imam suviše hrane na tanjiru."
Producira film, radi preprodukciju drugog filma
i montira treći film. Ima mnogo različitih kanala.
Ja imam listu: "Promeni sijalicu." I to mi stoji nedelju dana.
On postiže mnogo toga. - "Najbogatiji,
najmoćniji holivudski momci su se okupili
da osnuju filmski studio, prvi holivudski
nezavisni studio u gotovo pola veka."
Mislim da se Stiven ničega ne boji. Uvek je spreman za nešto novo.
Niko drugi ne može da konzumira informacije
i bude na mnogo mesta tako lako. To me izluđivalo.
Stigao bi scenario koji bismo svi čekali.
Ne bih nikad stigao da ga pročitam pre njega.
Takav talenat i uspeh, gotovo u
mitološkom smislu, ostanete bez reči.
Često vidite kako osoba unese svoj uspeh u svoju ličnost.
Kod Stivena to nije tako.
Stiven je kao tip koji radi za Stivena Spilberga.
Savršen dan je dan koji provedem sa svojom porodicom.
Zatvorim oči, oni plivaju u bazenu, a ja slušam njihove glasove.
Još jednom, Teo. Ovaj je bio najbolji.
Nisam znao da ću imati veliku porodica. To me potpuno iznenadilo.
Ni Kejt nije mislila da će imati veliku porodicu.
Prirodna evolucija naših života je dar.
Džesika je najstarija, zatim Maks,
pa Teo, Saša, Sojer, Mikaela i Destri.
Kejt je sila u mom životu.
Iskrena je i svesna sveta oko sebe.
Autentičnost filmova koje sam počeo da snimam
nakon što smo Kejt i ja postali jedno
zavisi od istine koja je ušla u moj život i zamenila maštu.
Okreni kameru. Hajde. - Marker!
Odbio sam mnogo uspešnih filmskih franšiza
koje bih bio srećan da snimam pre deset godina.
Ali to nije ostavština koju hoću da ostavim svojoj deci.
"6. juna 1944."
"Sektor D-G plaža Omaha"
Stiven je hteo da "Spasavanje redova Rajana"
bude drukčiji, taktilan i ličan ratni film.
Nismo imali pojma da će plaža Omaha biti takva kada smo počeli.
Ništa nam nije opisao. Igrao se našim osećanjem zbunjenosti,
panike i straha, hvatao je trenutke našeg šoka ili iznenađenja ili nesvesti.
Razlika na početku i kasnije... "Ćao, znaš li da plivaš? Ne?
Bolje nauči, ovo je Spilbergov film." Tako smo pričali.
Tad se otvorilo i sva sila fizičkog filmske umetnosti je poludela.
Na stranu!
Hteo sam da približim publiku iskustvu najbolje što sam mogao.
Nisam hteo da publika oseća bezbednost.
Kada smanjite tu udaljenost, ako ste uspešni u tome,
publika se uživljava u te likove.
U tom filmu je Spilberg shvatao
ekspresionističke mogućnosti zvuka.
Mogli ste da čujete metke, kako probijaju meso...
Osećali ste kako zvoni u ušima i kako to dezorijentiše.
Intenzitet te scene, visceralni element, doslovno,
nije sličan ničemu što je već viđeno na filmu.
Odlučio sam da snimam celu sekvencu plaže Omaha
u kontinuitetu. Nisam znao šta će biti sledeće.
Moji snimatelji su imali uputstvo da budu spontani
u onome što odluče da snime, onako kako rade dokumentaristi.
27 dana smo doslovno zauzimali metar po metar plaže.
Mama!
"Spasavanje redova Rajana" je otkrio visceralnu istinu o ratu
koju ljudi neće naučiti iz knjiga i dokumentaraca.
Svojom snagom je napravio nešto što niko drugi ne bi mogao.
Kada smo počeli priču o filmu, rekao je
da jedva čeka da snima scenu sa bunkerom kraj radara.
Isplanirao je sve. Kada smo stigli na lokaciju,
postojao je problem. Sunce nije bilo na pravom mestu.
Stiven je mislio da je set okrenut ovako, a bio je ovako.
Nije mogao da snimi scenu jer mu sunce ne bi dalo željeno svetlo.
Bio je ljut na sebe ili nekoga ko mu nije rekao za strane sveta.
Otišao je da prošeta. Kad se vratio, rekao je da zna kako da snimi.
To je drukčija perspektiva od drugih napada koje smo snimili u filmu.
Ako niste Stiven... Ako ne živite filmski jezik u glavi,
to je drukčiji dan jer mu je oko toliko povezano sa mozgom
i svim filmovima koje je ikad video i snimio.
Samo je krenuo da objašnjava kako ćemo raditi. Neverovatno.
"Spasavanje redova Rajana" je snimljen u čast veteranima
i našem ocu koji je bio pilot u II svetskom ratu.
Nije bio u Evropi. Bio je u Indiji i Burmi.
Tada mi je stalno pričao priče iz II svetskog rata.
Dolazili bi njegovi prijatelji veterani,
slušao sam ratne priče. Hteo sam da pripadam toj generaciji.
Stiven je imao složen odnos sa ocem,
ali je počeo opet da se povezuje sa njim.
Shvatio je da njegovi prvi utisci nisu nužno tačni.
Dugo me je to mučilo,
ali sam imao umetnost kroz koju sam to mogao da filtriram.
Ako su filmovi išta napravili za mene...
Izbegavao sam psihoterapiju jer su filmovi moja terapija.
Juniore. - Da, oče?
Opsesija odnosom oca i sina u mojim filmovima
očigledno govori o osećanjima koja sam nosio u sebi.
Sećaš li se kad smo poslednji put popili piće u miru?
Pio sam šejk. - Da? O čemu smo razgovarali? - Nismo.
Nikad nismo razgovarali. - Odsustvo oca
proganjalo je Stivena tokom celog života.
Zamišljao je to na razne načine u filmovima.
To je njegova duša.
Svideli su mi se filmovi, ali sam primetio odsustvo oca.
Stiv se dugo ljutio na mene.
Evo ga. Hoćeš li da me zagrliš?
To me povredilo.
Neprijatno rukovanje? Udarac u zube?
Nisam razgovarao sa Stivenom o tome.
Mislio sam da sam te izgubio. - I ja tebe.
Tata i ja smo konačno rešili nesuglasice.
Sada smo bliži nego što smo ikad bili.
Kada je snimio "Spasavanje redova Rajana" rekao je:
"Snimio sam to za svog tatu."
Bilo mi je toplo oko srca.
Stiven je uvek imao veliku viziju o tome šta filmovi mogu biti.
On je američki sineasta, a to nije slepi patriotizam.
Privlače ga teme urođene američkom karakteru
i razvoju američkog društva.
Ljudi se na ovaj ili onaj način bore za slobodu u njegovim filmovima.
Daj nam slobodu.
Ne uzima slobodu zdravo za gotovo.
Sloboda i jednakost, Ustav i prava pojedinaca.
Razvio se kao reditelj.
"Amistad", "Linkoln" i "Most špijuna" govore o vladavini zakona.
Govore o pravima jednakih ljudi
koji su dovedeni ovamo protiv svoje volje
ili su došli da budu vojnici u protivničkoj vojsci pa su uhvaćeni.
Zakon obuhvata sve.
Trebalo je da pokažemo da je imao sposobnu odbranu i jesmo.
Zašto mi citiraš Ustav? - Tome, ako me pogledaš u oči
i kažeš da nemamo osnove za žalbu, odustaću.
Ne kažem. Znaš šta govorim. - Tom kaže da to ima cenu.
Tako je. - Cenu za tvoju porodicu i firmu.
Verujem u ovu zemlju, uvek sam verovao.
Mojim radom rezonuju američke priče,
priče o principijelnim, etičnim ljudima
koji suprotno savetima i tuđim sudovima
nastavljaju da rade ispravnu stvar.
To zvuči kao da sam idealista ili rodoljub, ali jesam rodoljub.
A donekle sam i idealista.
Recimo da pokažemo svetu da demokratija nije haos,
da postoji velika, nevidljiva snaga u zajedništvu ljudi.
Da pokažemo da ljudi mogu da prežive groznu žrtvu
i ostanu povezani?
Zar to ne bi spasilo barem ideju demokratije kojoj treba težiti?
Da bi na kraju postali svetski lideri.
Prvo što morate savladati je nevoljnost oko pristupa Linkolnu
jer je ogromna ličnost. Njegovo predsedničko iskustvo
je bilo jedna od najvećih kriza ove zemlje.
Bez sumnje, donosio je odluke koje se mnogima nisu svidele.
Definitivno ćemo izgubiti sve i...
Ne treba nam amandman o aboliciji.
Pustite Ustav! - Diskreditovaće nas...
Ne mogu to više da slušam.
Ne mogu da postignem ništa ljudski vredno
dok se ne izlečimo od ropstva i završimo ovaj bolesni rat!
Bilo da iko od vas to zna, meni treba ovo! Amandman je lek!
Stiven je dugo radio na tome koju priču hoće da ispriča.
Trebalo je imati hrabrosti da snimi film o Abrahamu Linkolnu
u kome je Linkoln zastupljen koliko i predstavnički dom.
Verovao je da će ispričati priču o demokratiji, o prljavoj politici
o ljudima na različitim stranama, ljudima koji menjaju strane.
To je zbunjujuće i ljudi ne mogu odmah da prepoznaju priču.
Ali smatrao je da će uvideti šta je demokratija kada funkcioniše
ako osete tog čoveka i ono što je radio.
Glasaćemo o predlogu 13. amandmana. - Podržavam predlog.
Predlog je prošao. - Na kraju,
u centru filma nije Linkolnov trijumf,
već trijumf demokratije.
Dodelili su mi zadatak podizanja zastave.
Kada je podignemo, zavisiće od ljudi da ovde i ostane.
To je moj govor.
Od 2000-ih Spilberga je nešto lično, političko ili istorijsko
gurnulo prema pustolovnijem i mračnijem pravcu.
Ne mislim da ima pesimistički pogled na svet
ili da je promenio mišljenje o ljudskoj rasi.
Ali došlo je do promene.
Spremniji je da ide na mesta na koja ne bi išao u ranijim filmovima.
Dobro, Hauarde Markse. Gde si?
"Suvišni izveštaj" je složena priča, u stvari vrlo mračna priča
o demokratiji, slobodi izbora, korupciji...
Mračni, futuristički, distopijski ton je tada veoma uticao na mene.
Tenesi Vilijams je rekao da su umetnici kao kanarinci u rudniku uglja.
Stiven ima odlično osećanje o tome što se događa u svetu
i šta treba reći u kom trenutku. Vrlo je savremen reditelj.
Po ovlašćenju države i Odeljenja za buduće zločine, hapsim
vas zbog budućeg ubistva Sare Marks i Donalda Dabina.
Film je predvideo mentalitet hapšenja ljudi nakon 11. septembra.
Film koji je bio komentar na 11. septembar je bio "Rat svetova".
Za mene je počelo s onim što bi se stvarno dogodilo
da nas napadnu. Sve što smo smatrali
da nas čini neranjivim na invaziju, bilo je pogrešno.
U jednoj sceni lik Toma Kruza trči ulicom,
a zrak pretvara ljude u prašinu. Ima prašine u kosi.
Dođe kući, pogleda se u šoku i shvati da su mu u kosi ostaci ljudi.
Stiven je to vrlo taktično rešio. 11. septembar je deo nacionalne psihe
pa se niste morali mnogo truditi da pobudite šok i bespomoćnost
koji smo osećali u trenutku napada.
Ja sam Džim Makej. Javljam se uživo iz sedišta ABC
izvan olimpijskog sela u Minhenu u Zapadnoj Nemačkoj.
San o mirnim Olimpijskim igrama je prekinut u zoru oko pet časova.
Niko nije očekivao da će Stiven Spilberg, možda najpoznatiji
jevrejski umetnik, komentarisati Bliski istok jer je to minsko polje,
a Stiven nije senzacionalista koji hoće da pravi kontroverze.
Ovo je zgrada 31. U ovom trenutku osam ili devet prestravljenih ljudi
drže kao taoce.
Osećao sam da ne mogu da ispričam jednostranu priču.
Znao sam da će biti kontroverzno od početka.
To je priča o grupi Mosadovih agenata
koji je trebalo da osvete smrt izraelskih sportista
na Olimpijskim igrama u Minhenu.
Njihov posao je bio da nađu ljude
koji su bili pripadnici terorističke grupe i ubiju ih jednog pojednog.
Film je pokušao da pokrene debatu o tome da li je osveta odgovor.
Rešava li išta? Ako nastavijate ciklus nasilja,
neće postojati ništa drugo.
Stiven je hteo da ispriča ljudsku priču o
tome da su to bili ljudi, a ne superjunaci.
Njihova neodlučnost i njihove greške su stvarnost onoga što se dogodilo.
Život nije kao film o Džejmsu Bondu.
Ti si Vail Cvajter? - Već je rekao da jeste.
Šta da radim? - Znate li zašto smo ovde?
U "Minhenu" Stiven pokušava da se pomiri sa ratom protiv terorizma.
Ne zna šta da misli o tome. Podržava ga,
ali ga i uznemirava.
To je primer promišljenosti njegovog rada.
On je holivudski ekvivalent javnog intelektualca.
Sećam se kada smo snimali scenu s telefonom bombom.
U jednom kadru imate potpuno osećanje geografije scene.
Tri dana smo snimali tu scenu.
Sve je trebalo da bude prema perspektivama.
Imamo perspektivu likova u autu.
Sad čekamo crveno svetlo.
Imamo perspektivu čoveka u govornici koji će pozvati broj.
Imamo Avnerovu perspektivu. To je trougao kadrova.
Geografija mi je jedna od najvažnijih stvari
tako da publika ne mora u haosu da zaključuje o priči.
Publici mora biti jasnije nego vama.
Blokira li kamion signal? - Ne. - Daljinski radi?
Mogu da stvorim napetost ako publika zna gde su svi igrači,
koji su ulozi i da sat otkucava, kao majka i kćerka
koje ulaze u auto, a zatim se vraćaju jer je zaboravila naočare.
Napetost te scene omogućava publici
da zna gde su svi u kome trenutku.
Halo? Halo?
Halo?
Stani. Prekinite!
U rukama ste nekoga ko će vam uvek pokazati ono što treba da vidite
da biste razumeli šta se događa na narativnom nivou.
Vidite i mnogo toga na dubljem nivou.
To je njegov jedinstveni narativni uređaj u glavi.
Da? - Mahmud Hamšari? - Da.
Mnogo smo razgovarali o politici snimanja takvog filma.
Kako snimiti film koji omogućava razumevanje
zašto su ti ljudi ubili sportiste. Ne da bismo ih opravdali,
nego da bismo pokušali da ih razumemo.
Ubijate Jevreje, a svet ih žali i smatra vas životinjama. - Da,
ali će uvideti da su nas oni pretvorili u životinje.
Počeće da preispituje uslove u našim kavezima.
Film je viđen kao moralno ekvivalentan,
a to je najhrabrija stvar o njemu.
Ispitivanje aspekata ljudskosti s obe strane sukoba.
Ambivalentnost nije nešto što povezujemo sa Spilbergom.
"Minhen" je film u kome je otišao najdalje u iskrenosti i brutalnosti
kojima je pristupio toj temi.
Jesmo li išta postigli? Svi ljudi koje smo ubili zamenili su gorima.
Zašto da sečem nokte? Opet će porasti.
Jesmo li ubili da zamenimo terorističke vođe
ili palestinske vođe?
Ubili ste ih zbog zemlje koju sada biraš da napustiš.
Kraj filma ne slavi smrt neprijatelja.
Vrlo je tih. Tek sam u drugom gledanju shvatila
da se na kraju vide Blizanci.
Tu scenu smo snimili iz nekoliko pokušaja.
U jednom pokušaju smo uhvatili taj prostor
znajući da će odabrati taj pokušaj.
Stiven je znao da snima kontroverzni film.
Nije hteo da pređe granicu, ali na kraju je shvatio da radi upravo to.
Zašto ne bi rekao ono što hoće?
"Ubijeno je 9 od 11 Palestinaca koji
su određeni kao mete." - Odlučio sam to
jer hoću da ljudi kažu: "'Minhen' je kontekst za probleme današnjeg sveta
koji prete svima nama."
Istorija je podsetnik na to kako strašno može biti.
Ako ne rešavamo probleme, oni se skupljaju.
Nema tolikog tepiha pod koji možemo da ih pometemo.
Vremenom će se nešto dogoditi.
"Minhen" je molitva za mir, ali na teži način,
otkrivajući sopstvene moralne vrednosti.
Svi moji filmovi dolaze iz dela mene koji ne mogu da artikulišem.
Definitivno imam intuiciju, ali ne analiziram ni preispitujem to.
To je kao gledanja konju u zube.
Bojim se da će nestati ako počnem to da preispitujem.
Bez sumnje se Stivenov rad bavi određenim temama njegovog života
zbog čega je stvarni, lični sineasta.
Razumeš li šta ti govorimo, Frenk? Otac i ja se razvodimo.
Njegov izraz kroz slike, izbor priča, karaktera...
Sva Stivenova senzibilnost je bila u skladu s putovanjem tog mladića.
Odmah ste s njim, znate da traži povratak u celovitu porodicu.
Jesi li pokušao da je pozoveš? - Ne.
Zašto je sada ne pozoveš? Tata, zovi je sada.
Zovi je i reci joj da imam dve karte prvog razreda da vidi sina.
Tvoja majka je sada udata za mog druga Džeka Barnsa.
U Spilbergovim filmovima značajni odnosi među likovima
jesu oni između roditelja i deteta
ili članova porodice ili zajednice
koje povezuju odanost i odgovornost.
To je velika tema koja se iznova i iznova pojavljuje
u različitim fazama njegovog života i u različitim pričama.
Porodica je važan element mog života.
Zato mnoge moje priče govore o razdvajanju
i ponovnom ujedinjenju. Čak i "Linkoln"!
Bari! - Snimio sam mnogo filmova o raspadu porodice
i o porodici koja pronalazi zajednički jezik i ujedinjuje se.
Postoji osećaj da se sve, uključujući prirodni svet,
zaveri da odvuče ljude jedne od drugih,
a zatim ih vrati. Kao Šekspirove romanse.
Postoji duboka vera u njegovom radu da će ono izgubljeno
na neki način biti vraćeno.
Mislim da traži to u gotovo svim svojim filmovima.
Sada lagano.
Moji roditelji imaju odnos za koji bi pisac bio optužen za preterivanje.
Osećam se srećnim što nakon toliko godina razdvojenosti
moji roditelji provode vreme zajedno.
Ako pogledate prvih 18 godina Stivovog života
i trenutni život, ne biste znali da postoji velik komad u sredini
koji obuhvata razvod, odvajanje, mnogo suza, druge supružnike...
Izgleda kao da smo bili konstantno srećna porodica.
Sada je opet zaljubljena u mene. Zar to nije lepo?
Bolje je da niste toliko udaljeni. - U istom su kadru?
Ne, kamera se udaljava.
Ovako izgleda kao da je u centru samo prozor.
Stiven voli da bude deo velikog društva i sineasta.
To je veliki klub, velika porodica.
To definiše Stivenov rad na mnogo načina
jer je on prizeman i oseća se bezbedno u porodičnom okruženju.
Voli bliske odnose s nekolicinom ljudi kojima veruje.
Ne voli kad neko odlazi.
Eto, odlično.
Radimo za Stivena. On je šef, ali podstiče talentovane ljude
da iskoriste talenat, da budu hrabriji, da rizikuju.
Hoće da ga saradnici stimulišu, a to je dobra osobina reditelja.
Voli da sarađuje. Koristi mnogo istih ljudi na filmovima
jer se dobro razumemo.
Shvata kako mu ljudi mogu pomoći, sinhronizovati želje.
Bio bi odličan general. - Ako možete reći da
filmska jedinica može biti kao specijalci,
to on ima. Njegov tim je brz i marljiv.
Svi ustanu i aplaudiraju. - Loše biste se osećali na Stivenovoj sceni
da niste potpuno spremni. Svi moraju biti spremni.
To stvara neverovatnu energiju.
Decenijama radim sa svojim ljudima. Ne znam šta bih bez njih.
Nisam priseban ako nemam familijarnost.
To je neverovatna porodica koju sam okupio.
Volim da budem u njegovom timu. Kao u "Violinisti na krovu",
"Nakon 37 godina..."
Majkl Kan i ja smo braća.
Počeo je da radi sa mnom na "Bliskim susretima treće vrste".
Montirao je sve moje filmove osim jednog.
Januš Kaminski radi na svim filmovima od "Šindlerove liste",
ali najduže sarađujem s Džonom Vilijamsom.
Od Džonija zavisim najviše da muzički oživi moje filmove.
Da moram ponovo da biram kreativni tim,
ne bih mogao tako često da radim. To bi bilo nemoguće.
Stiven konstatno gleda filmove iznova i iznova.
Razmišlja o scenama, kadrovima i idejama. To stalno radi.
Rad velikih sineasta zavisi od trenutaka velikog nadahnuća.
Jedan od filmova koji gledam svake godine je "Lorens od Arabije".
Kadrovi, vedute i portret složenog lika...
To je čist film.
Ko ste vi?
Stiven je oduvek hteo da radi na takvim velikim istorijskim platnima.
Bilo je potrebno mnogo filmova da postigne taj majstorski nivo.
Pre mnogo godina Polin Kejl je napisala pozitivnu kritiku,
ali je rekla da je sve možda samo površno.
Imala je potpuno pravo. Nisam još bio odrastao.
To je tek došlo s vremenom.
Pogledajte šta je napravio za skoro pedeset godina.
Mnogo je raznolikosti.
Neke stvari nisu uspele,
ali u istoriji filma nema nikoga kao što je on i njegova karijera.
Govori filmskim jezikom kao da mu je maternji.
Toliko ga tečno govori da čini stvari koje se drugi ne usuđuju
i lako su prepoznatljive kao njegove.
Ima dinamičko osećanje stvarnog filma.
Govorim o velikim, tradicionalnim narativima američkog filma.
Stiven je blagosloven time da može da bude komercijalan,
ali i umetnički reditelj.
Zato ga upoređujem sa Džordžom Geršvinom
jer je on pisao operete za Brodvej,
ali i simfonijske koncerte. Malo ljudi može oboje. I Stiven je takav.
Sa takvim talentom se morate roditi.
Pomislite na dečaka iz Arizone koji gleda filmove i televiziju.
Jednog dana se ušunjao u studio i uzeo sudbinu u svoje ruke.
To je fantastična holivudska priča.
Našao je način da svoj pogled na svet, svoje želje, optimizam
i osećaj uzbuđenja spoji u priču
i učini autentičnim.
Deo Stivena hoće da vidi dobro u najtamnijem mraku
ili samo da se poigra.
Možda neki kažu da nije dovoljno kontroverzan, ogorčen,
čudan ili mračan.
ali na kraju je ostavio nešto ogromno.
Imati humor, napetost, pustolovinu i srce u pripovedanju
prokleto je dobra stvar.
Stiven još ima ogroman apetit za rad. To je retkost.
Svi imamo rok trajanja.
Većina nas i ne primeti da nam je rok istekao.
Ali u njegovom slučaju, mislim da će snimati do smrti.
Obrada titla: dvkv
Dodatna odrada: suadnovic